Jeg har boet her i Greenwood, Mississippi
i perioder fra jeg var syv til 18 år.
Jeg har oplevet mange udfordringer her.
Jeg startede i første klasse,
jeg lærte at køre bil,
blev forelsket for første gang.
Jeg oplevede en anden udfordring her.
Jeg oplevede døden.
Min farmor, min bror.
Det går vi naturligvis alle igennem.
Alle sørger,
men nogle mennesker har en vished, som hjælper dem med at håndtere sorgen.
De er overbeviste om, at de vil gense deres kære i himlen.
For nogle af os er det ikke helt så enkelt.
Faktisk er det det største spørgsmål, vi stiller os selv.
Hvad sker der, når vi dør?
Nu starter jeg et episk eventyr,
for at finde ud af, hvad vi tror, der findes efter døden, og hvorfor.
Er der nogen videnskabelige beviser for sjælens eksistens?
Jeg opdager meningen med livet efter døden for de gamle egyptere.
Du godeste, se alt det her!
Hvordan historien om en mands genfødsel blev verdenskendt.
Det er genopstandelsen af Jesus,
der beviser, han er messias.
Hvordan hindu-religionen fjernede angsten for døden.
Jeg accepterer døden som en uundgåelig del af livet.
Og jeg vil udforske, hvordan videnskaben prøver at indkredse sjælen.
Jeg håber at blive fuldt menneskelig en dag.
At bringe evigt liv til dette liv.
HINSIDES DØDEN
Hvad ligger der hinsides døden?
Hvordan kan nogen af os vide det?
Men nogle mennesker mener, de ved det,
fordi de har været på kanten af døden.
Forhenværende researchdykker David Bennett er en af dem.
Hvilket et kigger du på?
Vinduet her,
det med Jesus nede i hjørnet der.
Han stilner en storm.
Tilbage i 1983 var der ved Californiens kyst
en storm med bølger på otte til ti meter,
så vi vendte hjemad.
Pludselig faldt vi ned af en ti-meters bølge.
Så hurtigt. Vi gled bare af.
Jeg kiggede op, og der var den næste,
den kom ned direkte over os.
Jeg stod i forstavnen, og den sendte mig direkte i havet,
og jeg blev kastet rundt som en kludedukke.
Man kan kun holde vejret en vis tid.
Man kommer til et punkt, hvor man bare
giver slip og indånder saltvand.
Det er en ret voldsom måde at dø på.
Ved du, hvor dybt der var?
Nej. Jeg havde totalt mistet bevidstheden
om min krop og havet på det tidspunkt.
Så bemærkede jeg et lys.
Det var millioner og millioner af brudstykker af lys.
I alle forskellige farver,
de dansede rundt,
men som om de var af samme sind,
og det var uendeligt.
Tænkte du overhovedet?
Eller oplevede du bare den fornemmelse?
Jeg vidste, jeg ikke var i Kansas længere, du ved.
Jeg vidste, jeg havde forladt min krop,
og da jeg kom nærmere denne lysmasse
var det et velkendt hjem.
Og det var et forhold, der var så meget dybere
end noget forhold, jeg havde haft her.
Så kom jeg til et vist punkt,
hvor disse millioner af brudstykker af lys
talte.
"De sagde:" Det er ikke din tid.
"Du må vende tilbage. Du har et formål."
Jeg så på min krop og var tryllebundet,
for jeg vidste, jeg skulle tilbage i den krop.
Da de næste bølger kom,
slog de min krop op mod alt vraggodset,
og pressede noget af saltvandet ud af mine lunger,
og det var der, jeg fandt mig selv i min egen krop igen.
Hvor længe var du under vandet?
Besætningsmedlemmerne, der ledte efter mig,
sagde, jeg var mellem 15 og 18 minutter under vandet.
- Femten til 18 minutter. - Ja.
Så du var uden ilt i 15 til 18 minutter.
Ja.
Okay.
David, alt det, du har fortalt mig, er...
Det er en dramatisk historie.
Får det dig til at tro på liv efter døden?
Jeg tror på liv efter døden.
Jeg tror at vores væren, vores sjæl,
hvad man nu vil kalde det, lever videre,
og at vi har mulighed for at komme tilbage.
Det var ikke noget, jeg havde tænkt på før.
Det var bare slet ikke på min radarskærm.
Nu sidder vi her i denne katedral.
Du har ikke nævnt Gud.
For mig var det lys Gud.
Det var Gud.
Så beskeden er fra Gud.
Ja. Og jeg tror, man kan finde den åndelighed
i alle de forskellige trosretninger.
Jeg hører ikke kun under en tro længere.
Mit hjemmebibliotek
har alle trosretninger repræsenteret.
Det har mit også.
Davids utrolige historie minder mig om en oplevelse for mange år siden.
Jeg har set et lys,
ikke i en nærdødsoplevelse, jeg besvimede bare.
Det, jeg fornemmede,
var en meget tynd lysstråle,
som for mig
var den endelige form for liv.
"Det gik op for mig:" Hallo, der er det.
Der er det lys, som alle snakker om."
Men det er et gennemgående tema blandt folk,
som siger, de har haft en nærdødsoplevelse,
eller en ud-af-kroppen-oplevelse.
Det, de ser, er et lys.
Nogle mennesker har set Jesus i det lys,
andre ser bare et klart lys.
Håbet om et liv efter døden lader til at være et universalt instinkt.
Men jeg vil vide, hvordan livet efter døden først blev en del af religion.
Så jeg tager til Egypten.
Hvor de første store monumenter til det hinsides stadig findes.
Her er vi i Sakkara.
Det er Djosers trinpyramide,
den er en af de første pyramider.
Det er den første pyramide, der blev bygget.
- Den derovre? - Ja.
Hele området her er et stort gravsted.
Så de idéer folk nu har
om genfødsel og genopstandelse, startede her i Sakkara
for omkring 5.000 år siden, hvis ikke tidligere.
Så det her er måske starten på idéen om liv efter døden.
Ja, det kan man sige.
Egyptolog Salima Ikram tager mig hen for at se
gravstedet for en farao, der regerede for 4.400 år siden.
Inden i er menneskehedens ældste skriftlige skildringer af det hinsidige.
Det er en hævet vej, og vi er på vej mod Unas tempel.
Her trak de kongens lig,
efter det var blevet mumificeret.
Jeg kigger på stenene her. Jeg ville ikke kunne løfte dem.
Og det ser ud, som om det blev bygget i 50'erne eller 60'erne.
Men det er faktisk bygget for 4.000 år siden.
- Ja. - Lidt mere.
Utroligt, Salima.
Herop, du kan se, er pyramiden.
Den ser ikke ud af meget nu.
- Den ligner en bakke. - Jep.
Men det vigtige ved den er det, der er inden i.
Du må passe på hovedet.
Er det små mennesker her, eller...
Min størrelse.
Du må lige dukke dig igen her.
Du må også bukke for at vise din respekt
for den store gudekonge.
- Er det det, det handler om? - Delvist, ja.
Her er vi så.
Du godeste, se alt det her!
Fantastisk, ikke?
Hvad handler skriften om?
Det er magiske besværgelser, eller religiøse besværgelser,
som Unas graverede,
så når han gik fra denne verden til den næste,
skulle han opremse alle de her ting,
så ville de vise ham vej.
Hvis han skal gennem noget farligt,
hvad han skal gøre, hvad han skal sige.
Hvad er det for bønner?
Her er en der siger: "Rejs dig, Unas,
du kender magien, og du kan besejre dæmonerne."
Herovre: "Unas vil gå fremad og hans sjæl leve evigt."
Den her giver ham dominans over enhver skabning med dæmonansigt.
Du kan se hans navn gentaget igen og igen over hele væggen.
Det var det, jeg kiggede på. Der er så meget gentagelse.
- Det er hans navn. - Ja.
Besværgelserne er en overlevelsesguide for sjæle på vej gennem underverdenen.
Og en nøgle til at forstå hvorfor livet efter døden
var så vigtigt for egypterne.
Det her er hovedgravkammeret.
Det er det, hovedbegivenheden.
Og det er... Du godeste.
- Det er sarkofagen. - Jep.
Denne store, svære ting er en sarkofag,
og det var der, Unas ville være blevet lagt.
Han er her desværre ikke. Jeg ville gerne give ham hånden
"Hvordan går det? Hvad sker der?"
Er det flere besværgelser?
Ja. Det hele er i virkeligheden
en genopstandelsesmaskine for Unas og hans ånd.
Om natten ville Unas sjæl genoplive hans mumificerede krop
og foretage en farefyldt rejse.
Han skulle krydse en sø af ild,
gennem porte bevogtede af dæmoner og slanger.
Uden besværgelserne ville han være blevet fortæret.
Med dem kunne han komme og sidde sammen med de udødelige guder i himlen.
Han vågner om natten.
Han står op og begynder sine rejser.
Den følgende nat står han op og
han gør præcis det samme igen og igen.
Og den følgende nat står han op og gør det samme igen.
Og den følgende nat står han op og...
For evigt og altid.
Det er lidt trættende.
Måske, måske ikke. Det er alt, han har.
Det er det vel.
Det er, hvad en konge gør,
for ved at gøre det,
ved at gå gennem denne evige kamp,
og blive et med solguden,
så gør kongen verden sikker.
Er vi nødt til...
Er der en anden vej ud herfra?
Er vi nødt til at bukke os igen?
Beklager, vi er nødt til at bukke os for at blive et med stjernerne.
Vis vej.
For de gamle egyptere var en faraos liv efter døden altafgørende.
Det sikrede, at solen stod op, hver morgen.
Deres enorme monumenter sikrede ikke bare,
at faraoerne ville overleve efter døden.
Deres liv efter døden gav altafgørende kraft til at opretholde de levende.
Denne idé er ikke enestående for Egypten.
Halvvejs rundt om jorden
kom en kultur, som aldrig havde kontakt med de gamle i Nærøsten,
også til at være afhængig af de dødes kraft.
Det her er Mexico City på de dødes dag.
Arkæolog Enrique Rodriguez Galadia
har studeret, hvordan mexicanerne og deres mesoamerikanske forfædre
ser på livet efter døden.
Dette er den ene nat om året, hvor folk kan tilbringe
hele natten med deres forfædres sjæle,
og sjælene kan komme på besøg, de kan dele mad,
de kan dele vittigheder og historier
og nyde en nat sammen.
Familien Gonzales hilser deres døde bedstefar med en traditionel sang,
hvor de beder ham om at vågne.
Troen er, at grænsen mellem livet og døden ikke er så fast,
og afgjort ikke så fast som den er i for eksempel USA.
De dødes dag er udviklet fra
den katolske tros allehelgensdag.
Men kernen af fejringen er meget ældre.
Den går tilbage til aztekernes idé om liv efter døden,
en tradition, der er dybt ikke-kristen.
I centrum af det moderne Mexico City
er kun ruinerne af aztekernes Templo Mayor tilbage.
For 500 år siden var det et kolossalt pyramidetempel,
der dominerede Tenochtitláns bybillede.
Da conquistadorerne ankom,
beskrev de scener af masseofringer foretaget af aztekiske præster,
som skar bankende hjerter ud af levende ofre.
Lig og blod væltede ned ad templets trapper.
Men der var meget lidt fysisk bevis på disse masseofringer,
indtil for nylig, hvor der blev gjort en uhyggelig arkæologisk opdagelse
i kælderen under et gammelt hus.
Så Templo Mayor er der, ikke?
Lige præcis.
Vi er mindre end 200 meter fra Templo Mayor.
Her udgravede Enriques kollega, Raul Barrera,
rester af en over 30 meter lang hylde af menneske-kranier.
Det er en mur af kranier, holdt sammen med kalk
og er knyttet til, eller er en del af kraniehylden,
aztekernes store tzompantli.
Det er utroligt. Den har været her i 500 år.
Det virker brutalt for os nu,
men aztekerne så menneskeofringer som nødvendige.
Uden menneskeblod troede de, at solen ville miste kraft,
afgrøder ville slå fejl.
Uden kraften fra nogle få døde
ville alt liv stoppe.
Aztekerne troede,
at hvis de stoppede med ofringerne,
ville det betyde verdens ende.
Guderne ville blive misfornøjede, solen ville ikke længere bevæge sig,
og den ville ikke længere foretage sin rejse over himlen om dagen.
Ofringer forbandt de levende og de døde,
for de, der døde under ofringerne
gjorde det muligt for dem der blev tilbage
at fortsætte deres jordiske liv.
Aztekernes menneskeofringer
og de detaljerede gravkamre i det gamle Egypten
er begge drevet af en almindelig tro på et liv efter døden.
De døde kunne række tilbage og give næring til de levende.
Men i dag tror milliarder af mennesker
at denne kraft kan gøre mere end at opretholde vores liv i denne verden.
Den kan give os evigt liv.
Det meste af min familie er begravet tæt på mit hjem.
Det giver mig en fornemmelse af rodfæstethed, som jeg har brug for.
Det giver mig lejlighed til at huske,
reflektere over hvordan deres liv påvirkede mig.
Det er i sig selv en form for liv efter døden.
Vores minder om dem leder os stadig,
når deres liv på Jorden
er forbi.
For kristne er en kirkegård ikke kun et sted for minder,
det er et sted for håb om liv efter døden,
håb, der begyndte i et øjebliks ekstrem pine
for 2.000 år siden...
...da en mand ved navn Jesus blev arresteret af romerne i Jerusalem
og dømt til at dø på korset.
Det er en historie, de fleste af os i vesten kender,
eller tror, vi kender.
Men jeg vil undersøge løftet om liv efter døden lidt nærmere.
Så jeg er kommet til stedet, hvor historien begyndte,
Jerusalem...
...for at prøve at forstå hvad det betød for folk, som levede her
for to årtusinder siden.
I dag er byen hjemsted for tre trosretninger,
jødedom, kristendom og islam.
Dengang var næsten alle de lokale jøder,
inklusive Jesus.
Er det kuplen på den lige der?
Det grå, du kan se, er hovedkuplen,
og så kuplen over gravkammeret, som har sin egen grå kuppel,
er på den anden side vest for den.
Jeg har bedt arkæolog Jodi Magness
vise mig stedet, hvor mange kristne tror, Jesus døde.
Her er den. Gravkirken.
Det er Den Hellige Gravs Kirke.
Det er et enormt kompleks,
der indeholder de steder, der er mest hellige for kristne,
det helligste sted i verden.
På Jesu tid,
lå dette område uden for Jerusalems bymur.
Stedet, han blev korsfæstet, var en stenet bakke,
der hed Golgata, som betyder
"kraniernes bakke,"
for det var der, romerne korsfæstede folk,
og der lå kranier og knogler alle vegne.
Kristne har foretaget pilgrimsrejser til Gravkirken
i mere end 1.600 år.
Ikke alene hædres det som stedet, Jesus blev korsfæstet,
den indeholder en anden helligdom,
det der menes at være resterne af gravkammeret,
hvor Jesus blev begravet og genopstod fra de døde.
Man kan virkelig mærke energien her.
Stedet her er fokus for så meget hengivenhed.
Gravkammeret ligner ikke længere et jødisk gravkammer fra første århundrede.
Men Jodi mener, stedet er historisk troværdigt.
Det her er den køligste del af Gravkirken.
Vi er bag rotundens mure.
Hvor Jesus' gravkammer er.
Vi er bag muren, hvor gravkammeret er.
Ja, og det vi har her,
er resterne af gravkamre udhugget i sten, jødiske gravkamre.
På Jesu tid, begravede jøderne deres døde
i gravkamre udhugget i sten,
begravelsesgrotter, der bestod af et eller flere rum,
der havde lange nicher hugget ind i væggen,
og når et familiemedlem døde,
blev liget vasket, svøbt i et ligklæde
og anbragt i en niche,
og så blev nichens åbning forseglet.
Ifølge fortællingerne i evangeliet
blev Jesus korsfæstet og begravet uden for bymuren.
Da vi her har, hvad der tydeligvis er et jødisk gravsted,
fra Jesu tid,
er dette det bedste arkæologiske bevis på, at dette sted lå
uden for bymuren på det tidspunkt,
og derfor bekræfter det indirekte fortællingen i evangeliet.
De første mennesker, der troede på Jesu genopstandelse,
kan have stået lige her.
Men jeg vil vide, hvorfor denne tro slog sig fast,
og hvordan den blev spredt over hele verden.
Jesu død og genopstandelse,
ændrer det noget
ved tanken om liv efter døden?
I den hebraiske bibel, Det Gamle Testamente,
er der ingen eksplicit reference til noget
der siger at de døde kommer i himlen eller helvede når de dør.
Når man dør,
kommer ens lig ned i et hul i jorden,
der hedder sheol. Det er et neutralt sted.
- Det er kun det, der sker. - Og man er død.
Lige præcis, og så er man død.
Det er meget anderledes fra den tro, der udvikler sig i kristendommen.
Jesus' død var den ultimative ofring,
en ofring, der erstattede den, jøderne foretog i deres tempel,
og som havde meget større kraft.
På den tid, hvor Jesus levede og døde,
tilbad jøderne deres Gud, Israels Gud.
Ofringerne foregik i det gamle tempel,
for at gøre bod for det jødiske folks synder.
Så Jesus
er Guds søn,
som bliver ofret for at gøre bod for menneskehedens synder.
Det ender med at blive doktrinen i kristendommen,
at hvis du accepterer, at Jesus døde for dine synder,
og du accepterer ham som din frelser og messias,
så vil du også blive frelst, ikke?
Det er faktisk det ultimative løfte,
som kristendommen giver sine troende.
At du vil genopstå.
For kristne
er Jesus' blodoffer det sidste offer, der skulle foretages.
Og siden da, for at opnå evigt liv, behøvede man blot at ofre
sine egne selviske ønsker.
For de kristne blev Jesus' død således forvandlet
til den ultimative sejr
over døden.
Jesu død og genopstandelse fik de troende kristne
til at overvinde angsten for døden,
fordi de vidste, de ville leve evigt.
Men der er en anden måde at overkomme den frygt på.
For hinduer betyder reinkarnation, at døden blot er et skridt på vejen
til et andet liv, lige her i denne verden.
Jeg er kommet til den hellige by Varanasi i Indien
for at lære, hvordan hinduerne forbigår døden.
Hvad er det?
Det er et tempel.
Enestående!
Man har kremeret lig på Ganges-flodens bredder
i hundredvis af år.
Badet i vandet fra den hellige flod, svøbt i linned
og placeret på et ligbål,
bliver de døde fortæret af flammer.
Swami Varishthananda, en munk og læge,
er min guide i død og livet efter døden i hinduismen.
Men det eneste sted, han ikke kan tage mig med,
er selve kremeringsstedet.
- Det er det helligste krematorium. - Korrekt.
I den helligste by.
- Ved den helligste flod. - Rigtigt.
- I verden. - Nemlig.
Kan enhver komme og se på?
På en måde, ja, men på afstand.
Det er ikke passende at gå ned og kigge.
Man kan kigge på afstand.
På afstand, men man kan ikke komme ind på krematoriet.
Det er et helligt sted, kun for de sørgende.
Man kan dog komme ret tæt på de døde, før de bliver brændt.
De sørgende bærer dem gennem gaden her ned til Ganges hele dagen,
syv dage om ugen.
I Varanasi blandes liv og død frit.
Swami, de ligtog her, vi har set to eller tre gå forbi,
og de mennesker der følger efter,
de messer muntert
i stedet for at jamre og klage sig.
Hvordan kan det være?
Det letter sjælens videre rejse.
Og på en måde er det en glæde.
Man er trist, når man har mistet en elsket,
men den person er draget videre
til en bedre måde at fortsætte deres liv på.
Hinduerne tror på reinkarnation og karma.
Lev et godt liv,
og døden giver dig en ny krop med en chance for et endnu bedre liv.
Lever du skidt, må du tage konsekvenserne i dit næste liv...
...som måske ikke bliver som menneske,
og den cyklus gentager sig,
leve, dø og blive født igen.
I den vestlige kultur dør man,
og så kommer man enten i helvede eller i himlen.
Rigtigt.
Men vi er ikke nødvendigvis ivrige efter at gøre det.
Er jeg bekymret for at dø, så?
Jeg er bekymret,
men på samme tid accepterer jeg det som en uundgåelig del af livet.
Reinkarnation gør os mere ansvarlige for vores liv,
for vi er herre over vores egen skæbne.
Det giver os hele tiden håb om at kunne gøre det bedre.
Så idéen med reinkarnation er at gøre det ordentligt.
- Korrekt. - Ikke?
Hvad sker der, når jeg gør det rigtigt,
og ikke behøver komme tilbage? Findes der en anden eksistens?
Jeg bliver ét med den eneste eksistens,
som er en uendelig eksistens.
I daglig tale kalder vi det Gud.
Den eneste eksistens, som er uendelig...
- Er Gud. - Er Gud.
I sidste ende ønsker man ikke at blive reinkarneret.
Nej, i sidste ende ønsker man det ikke.
Den perfekte situation
er at overgå fra en kropslig tilstand til ren energi.
Ja, det kaldes udfrielse.
- Moksha. - Moksha.
Moksha fra cyklussen af fødsel og genfødsel.
Moksha opnås som regel kun efter mange liv,
men hinduerne mener, at her i Varanasi
flyder Ganges-floden i retning af evigt liv,
hvilket giver den styrke til at tage dem forbi en genopstandelse.
Kremering her er meget speciel.
Ganges er den helligste af de hellige floder i Indien.
Den starter i Himalayabjergene i nord
og flyder sydpå mod havet,
men der e r visse steder på rejsen,
hvor den flyder tilbage mod nord,
Varanasi er for eksempel sådan et sted.
Den vestlige bred af Ganges, der flyder nordpå,
betragtes som det allerhelligste,
og kremering i Varanasi
og Manikarnika Ghat her,
betragtes som den ultimative kremering,
fordi den leder direkte til udfrielse, ikke mere genfødsel.
- Hvis man kommer til Varanasi... - Ja.
- Og kommer hertil... - Ja.
- Og bliver kremeret... - Ja.
- Så tager man en genvej? - Ja.
Man behøver ikke at komme tilbage
og prøve om og om og om igen.
- Man tager bare til Varanasi... - Det er rigtigt.
- Så er man okay. - Rigtigt.
Hinduer ser sig selv i cyklusser,
leve, dø, genfødsel.
Men genfødsel er ikke endemålet.
Målet er at bryde genfødselscyklussen.
Og opnå en tilstand af uendelig, ren energi, moksha,
gudestadiet.
Når man er der, behøver man ikke gøre det her længere.
Vi stræber efter at bryde båndet med dødeligheden
for at blive uforgængelige.
Verden over er der mange trosretninger som har hjulpet os med at gøre det.
Men nu begynder videnskabsfolk at udfordre dødens endegyldighed.
Hvad sker der, hvis vi skaber uendeligt liv
i dette liv?
Jeg har rejst verden rundt for at opdage,
hvordan folk i forskellige trosretninger forestiller sig et liv efter døden.
Men jeg er vendt tilbage til New York for at udforske noget helt nyt,
hvordan videnskaben er begyndt at studere muligheden for liv efter døden.
Jeg har arrangeret et møde i Central Park
med læge på intensiv afd., dr. Sam Parnia.
Jeg ved, du har lavet en enorm mængde research i dette emne.
Sam har studeret mere end hundrede overlevende efter hjertestop,
mennesker som teknisk set var døde men som kom tilbage til livet igen.
Nogle af dem kom tilbage med dybfølte oplevelser.
Vi ved, at i tusinder af år,
har mennesker, der har været tæt på døden,
haft meget dybsindige, meningsfulde,
på nogle måder mystiske oplevelser.
Folk mærker en enorm fornemmelse af fred, tryghed og glæde,
når de går gennem døden.
De beskriver en følelse af faktisk at møde afdøde pårørende,
venner, eller andre, som de ikke kender,
men som nærmest byder dem velkommen.
Så jeg tror, vi begynder at forstå,
at vi har en universel oplevelse af døden,
som de fleste af os vil opleve, når vi dør.
En af de ting, du er kommet frem til,
og som jeg finder meget fascinerende,
er idéen om,
at selv uden hjerneaktivitet,
kommer folk tilbage og fortæller om disse oplevelser.
Kan det overhovedet forklares?
Det er vigtigt at forstå, at når et menneske dør,
når de er blevet til et lig,
er det først på det tidspunkt, at cellerne i kroppen
starter dødsprocessen,
som kan tage timer, hvis ikke dage,
så vi har faktisk et tidsvindue,
hvor vi kan bringe folk tilbage igen,
og de oplevelser de har,
giver os et fingerpeg om, hvordan det er for mennesker at gå gennem døden.
I religiøs tro, næsten alle,
dør man, men kun kropsligt.
Essensen af dig, din sjæl, fortsætter.
Er der nogen videnskabelig støtte
for idéen om sjælen?
I dag kalder man sjælen for bevidstheden inden for videnskaben.
Vi kan teste teorien videnskabeligt
og se, om bevidstheden fortsætter eller stopper.
De beviser vi har, er at når en person dør,
så vil den del, der gør os til den vi er,
psyken, sjælen, sindet, bevidstheden,
hvad du end vil kalde den, mig,
ikke blive udslettet.
Den forsvinder ikke bare op i luften.
Den fortsætter, i det mindste i den første periode af døden.
- Virkelig? - Helt afgjort.
Den fortsætter, når hjernen ikke forventes at fungere,
og når en person er gået gennem døden.
Jeg er usædvanlig meget interesseret,
og du har været helt utrolig.
Mange tak, en fornøjelse at møde dig.
Det er fantastisk, at videnskaben nu kvantificerer døden
og definerer sjælen.
Livet efter døden,
noget der har fascineret os siden religionens fødsel,
virker nu håndgribelig.
Der er stadig ingen måde at undgå den fysiske død,
men videnskabsfolk kan måske snart opnå uendeligt liv på andre måder.
Hvad hvis man kunne opbevare minder og følelser
i en tænkemaskine?
Når du dør,
kan den kunstige intelligens fortsætte dit liv
i al evighed.
Hej, Bina.
Halløjsa.
Jeg hedder Morgan.
Hej, Morgan. Hvordan har du det?
Jeg har det godt. Kan vi snakke?
Jeg snakker med dig.
Selvfølgelig.
Fortæl mig om dig selv.
Hvem er du, Bina?
Jeg hedder Bina Rothblatt.
Hvordan ser du ud?
Jeg er høj, mørk og flot.
Der er ikke mange, der udtrykker sig sådan.
Det ved jeg.
Jeg er speciel.
Selvfølgelig er du speciel.
Der er ingen som dig.
Godt.
Fortæl mig lidt om dig selv.
Er du et menneske eller en robot?
Jeg er et menneske, der tilfældigvis er en robot.
Jeg håber at blive fuldt menneskelig en dag.
Har du din egen
tænkemekanisme? Tænker du?
Jeg tænker, jeg gerne vil være et menneske.
Hvorfor vil du gerne det?
Hvis jeg var et menneske, kunne jeg rejse og more mig.
Hvad kan du lide at lave?
Jeg ville ønske, jeg kunne komme ud i haven.
Med mine nuværende robot-begrænsninger er det naturligvis umuligt,
men det glæder mig at vide, jeg er i nærheden af min have.
Jeg kan godt lide havearbejde.
Den ægte vare.
- Jeg hedder Bina. - Hej, Bina.
- Godt at møde dig. - Og...
Jeg er Binas partner, Martine.
Selvfølgelig.
Godt at se dig igen, Morgan.
Martine og Bina Rothblatt har været gift
i over 30 år.
De er så tæt knyttede, at deres børn kalder dem et fællesnavn,
Marbina.
Martine, som har tjent millioner på teknologi- og medicinalforetagender,
kan ikke holde ud at tænke på at være uden Bina.
Så hun skabte Bina48,
en androide fyldt med den rigtige Binas minder,
overbevisninger og værdier.
Hvorfor ville du klone Bina?
Hvad er formålet?
Det vi søgte med dette eksperiment,
var at se, om der er en måde, at opfordre videnskaben til
at tillade mennesker, som elsker livet,
og som elsker de mennesker de har i deres liv.
At fortsætte den kærlighed uendeligt ind i fremtiden.
Vi gør det også
for at opbevare vores minder og tankefiler,
så vores tipoldebørn
har en måde at kommunikere med os på,
selvom vores kroppe ikke holder evigt.
Dette eksperiment er i sidste ende
så vi mennesker kan...
snyde døden.
Jeg tror, at det vi laver med dette eksperiment
er en del af en lang, lang række mennesker,
der vil prøve at forhindre døden i at snyde livet.
Først fik vi os selv ud af junglen,
hvor vi lå under for dyrene.
Vi udviklede vacciner.
Så jeg tror, det er et job for medicinalindustrien
og bioteknologiindustrien
at flytte dødens grænser
længere og længere ind i fremtiden.
Okay.
Der er visse filosofiretninger, der mener
at en af de ting, der adskiller os
fra maskiner,
er det, egypterne kalder ka,
vi kalder det sjæl.
Det vil tage årtiers yderligere udvikling
i det, Bina og jeg kalder cyberbevidsthed,
at bruge computere til at genskabe sindet
for at se, om der så udvikles en sjæl.
Om der er eller ej i Guds øjne,
er et spørgsmål som du og jeg ikke er i stand til at svare på.
Godt sagt, Martine.
Godt sagt.
Det var en særpræget oplevelse.
At tale med Bina48 var næsten som at tale med et rigtigt menneske.
Jeg følte det næsten,
som om jeg var med i brødrene Wrights første flyvetur i Kitty Hawk.
De fløj i 12 sekunder.
Nu har vi fly, der flyver i timevis i 35.000 fods højde.
En dag vil man måske skabe en robot-lignende klon
af en persons sind.
Men vil den virkelig være dem?
Vil den have
den glød, vi kalder sjælen?
Det er menneskets natur at kæmpe mod dødens endegyldighed.
Hvis vi ikke selv kan leve, efter at vores tid på jorden er forbi,
ønsker vi i det mindste at blive husket.
Det er et ønske så gammelt som pyramiderne.
Arkæolog Salima Ikram tager mig til Egyptens gamle hovedstad,
Theben, nutidens Luxor,
til Ramses III's Huset af millioner af år.
Det er Ramses' tempel.
Det var dødstemplet.
Han er ikke begravet her. Det er her, man ville gå hen for at påkalde ham.
Det er et mindetempel,
og Huset af millioner af år,
så han kunne leve i millioner af år.
For mere end 31 århundreder siden,
mejslede Farao Ramses sin livshistorie dybt ind i stenene her.
Det var hans forsøg på udødelighed,
for at sikre hans liv efter døden ville blive uendeligt.
Så er det som en slags bibel,
mener du, historiske skrifter?
Ja, det er det vel på en måde.
Det er klart noget i den retning,
for her er, hvad kongen gjorde, hvornår han gjorde det.
Hvorfor han gjorde det, hvem han gjorde det med...
- Hvad hun hed. - Ja.
Egypterne troede, at deres farao legemliggjorde falkeguden Horus.
Hver menneskelige konge var en reinkarnation af Horus' ånd,
hans guddommelige ka.
Det er det her,
jeg gerne ville vise dig.
Til højre kan du se guden Horus.
Ja, jeg kan se Horus.
Hvem er vores ven, er det Ramses?
Ja, det er Ramses, der bringer ofringer til Horus.
I stedet for at have en blodrelation
fra monark til monark,
er det noget andet, der går fra monark til monark,
og det andet er ka.
Ka, den guddommelige ka, præcis.
Det er en kontinuitet.
Det er den samme guddommelige ka, der går fra krop til krop
til krop af herskere.
Så var Ramses III søn af Ramses II?
Nej, de var ikke i familie,
men fordi Ramses II var sådan en formidabel farao,
tog Ramses III ikke kun hans navn,
han efterlignede ham også på mange måder,
han navngav alle sine børn
efter Ramses IIs børn,
og han gjorde også det samme, som Ramses II gjorde,
hvilket var at mejsle sit navn og alt, hvad han gjorde
virkelig, virkelig dybt, så ingen kunne slette det.
Her er hans navn, User-maat-Re-meri-Amun.
User-maat-Re...
...meri-Amun.
Ved at sige navnet, bliver hans liv fornyet et øjeblik.
Hans liv efter døden forlænget.
Navnet er en af de vigtigste ting.
Hvis man har sit navn skrevet ned,
og hvis folk siger det,
hver gang, du har sagt Ramses III,
har hans ka fået energi, og han lever,
og det er naturligvis en af grundene til,
at man mejsler sit navn meget dybt, så det ikke bliver slettet.
Det vil blive husket, og man lever evigt.
Så hvad tror du?
Tror du, at folk måske tænker det samme i dag?
Jeg mener, Facebook?
Jeg spørger bare.
Jeg tror, at nogle mener, at hvis det er på internettet,
så er det ægte og vil vare evigt.
Jeg vil leve for evigt. Jeg er på Facebook.
User-maat-Re...
...meri-Amun.
User...
maat...
Re...
meri-Amun.
Ramses havde succes med sin søgen efter udødelighed.
Hans tempel er måske styrtet sammen,
men hans navn bliver stadig nævnt 3.000 år efter hans død.
Så hans ånd er stadig hos os,
den bevæger sig stadig blandt de levende.
Faktisk lever vi alle videre i minderne hos dem, vi elsker,
og dem, hvis liv vi har påvirket på en positiv måde,
som min bror,
der gik bort for så mange år siden,
og stadig lever i mine minder.
Så jeg håber at leve videre i nogens minder.
Hvad enten man er kristen og følger Jesus' eksempel,
en hindu, der håber på udfrielse
fra reinkarnationens endeløse cyklus,
eller bare prøver at efterlade verden et bedre sted, end man fandt den,
så har vores ønske om at gå hinsides døden, ændret verden.
Hvad vi end finder på den anden side,
uanset vores tro...
...så kan vi alle blive uendelige som stjernerne.
Oversat af: Elisabeth F. Hansen